Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Táto trojica z newyorského Long Islandu u nás zatiaľ veľmi známa nie je, hoci aktuálna novinka z brán pekelných je ich už tretím dlhohrajúcim albumom. Začínali ako inštrumentálne deathmetalové teleso so silným sklonom k experimentovaniu – demo „Day Of Doom“ obsahovalo jednu šesťdesiatminútovú skladbu, zatiaľ som sa ani neodvážil toto monštrum metalového extrému niekde vyhľadať.
Za zmienku stojí, že v radoch DAY OF DOOM kedysi pôsobil aj Doug Cerrito (ex-SUFFOCATION, ex-HATE ETERNAL atď.), takže toto by istým indikátorom zaujímavosti byť mohlo rovnako ako fakt, že prinajmenšom na albumoch sa už u DOD „spieva“, samozrejme ide o death metal, preto radšej úvodzovky, kadejaký „hudobný aristokrat“ by tu mohol začať smiešne prskať a koho toto má furt zaujímať.
„The Gates Of Hell“ sú jednoznačne výdatnou porciou toho death metalu, ktorý sa k vám nedostáva každý deň. Na jednej strane je to čo do atmosféry výrazne ponuré dielo, tak kvôli textovej tematike, nasiaknutej peklom a smrťou, ako aj zásluhou skutočne staroškolského deathmetalového zvuku ako z raných 90. rokov. Tento zámer asi strávi len máloktorý fanúšik modernej, síce mohutnej a čistej, ale do sterility vypulírovanej modernej produkcie. Jeho škoda, príde o veľa, na druhej strane, možno by túto hudbu nepochopil.
DAY OF DOOM hrajú technicky prešpekulovaný, harmonicky zvrátený a značne psycho death metal, plný rôznych až „nie z tohto sveta“ partov a vyhrávok, komplikovane prechádzajúci z náklepov do ťažkých, nervných drviacich, na nervy útočiacich partov s občasnými až ambientno-industriálnymi vsuvkami. Ide o veľmi útočnú, cez mozgové závity násilne sa prebíjajúcu hudbu. Doug Randazzo (gitary, vokály), Rich Hervey (bicie) a Sam Lara (basgitara, vokály) poslucháča nijako nešetria a svoje disonantne komplikované nálady vrstvia do stiesňujúco a divoko pôsobiacich atmosfér nejakého zlého vesmíru.
V jedenástich skladbách nájdete väzby na súčasné technické beštiálnosti typu GIGAN alebo PYRRHON i na nezemskú zlobu PORTAL a ULCERATE, a zároveň si spomeniete na aspoň dve dekády odpočívajúce posolstvá technického death metalu pre „hľadačov niečoho mimo bežných dimenzií“, aké sa zachovali na albumoch „Hallucinations“ od ATROCITY a „Nespithe“ od DEMILICH. A aj kvôli tomu má zvuk tohto pokrúteného deathmetalového zla svoju logiku.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.